Mert így akarom!
2015.03.17. 19:46
Persze,volt már ilyen, de ennél jobb mottót nem tudtam adni ennek a majd' két napnak, amin túl vagyok.
Tegnap, hirtelen felindulásból nekilódultam egy esztergomi túrának. (Tudom, mindig tudom, hogy necces az ilyen, de nem tanulok... hisz az ember, mint olyan, nem változik, tehát nálam ez pölö, egzakt marad...) A háló nem működött, pontosabban a volán.hu, így fészbúkos segítséget kellett kérnem, s kaptam is, hogy menetrendet rakjak össze magamnak. Köszönettel vettem. :)
Egy hatalmas batyu a kezemben, melyben Apu XXXXXXXXL-es méretű vadi új köntöse belezanzásítva, amennyire csak lehet, s ez a szatyor "felakasztva" a bal kezemben tartott, így a jobboldalamat segítő mankómra, vállamon táskám -általvetve ugye, a jobbomra kanyarítva-, hogy járás közben ne zavarja a jobb kezemben tartott, baloldalt segítő mankót. S persze tömegközlekedve. Fülemben -egészen Bogdányig ezerrel üvölt a rádió, hol mr2, hol MusicFm, mikor méken megyen nékem jobban teccő hangözön- füles, és ádáz tekintet orcámon.
Minden, most már túlzás nélkül mondhatom, minden alkalommal ellenőrrel találkozom, s ennek kapcsán épp ma hallottam is a fennemlített kettő adó valamelyikén -gondolom mr2-, hogy mennyivel kevesebben bliccelnek így, és mennyivel több pénz kerül a költségvetésbe .. éljen a népgazda... de ezt csak bekotty..., tényleg ne bliccelj! de akkor esetleg elvárható lenne, hogy ne az történjen amit én e két nap alatt is megtapasztaltam.
Szóval, ellenőr, oké, beérek Etelére, villamossal át a Deákra, ahol is felszállok a metróra, mely kivisz Újpestre a másik Volán járathoz.
Áhá... metró, sajna lerobbant, szerencsére nem alattam -az ugyanis velem élő parám, hogy mi van, ha egyszer az alagútban benne mondja be az unalmast a metró én meg azt épp rendeltetésszerűen használnám...
/Metróalagút-paraok, ehunnan ni/
...hát nincs az a darus-alagútjáró berendezkedés, mely engem onnan leemelni képes csípőprotézis-kiakadás nélkül... arról nem beszélve, hogy a SÍNFUTÁS nem az én sportom...tehát nem kerülök ilyen lélekemelőtlen helyzetbe, ezt eldöntöttem, s eleddig ez az ezen helyzethez legközelebbi állapot....-, így csak meg kellett várni míg másik szerelvény -ellenkező irányból-, üresen begördüljön értünk, s visz a cél felé. Nekem csak kicsit gyanús volt, de ösmerem magam, így nem hittem el, ám egy úr, odajött hozzám s meg is kérdezte: "Ez megy az Árpád híd felé? Mert rossz irányból érkezett...", csak annyiban tudtam megnyugtatni, hogy ha nem, akkor együtt megyünk rossz felé, mert én is arra mennék... de nem volt gond. A szerelvényen aztán megbeszéltük a március 15-ei kötelező diáktapsot, majd elmondta, ő megérti a sokakat, akik nem mentek el szavazni tavaly... hát, több se kellett nekem, azonmód kifejtettem kissé szabatosabban fogalmazva VÉLEMÉNYEM, s kínáltam alternatívát is, valamint elmondtam az autóvásárlós analógiát is a választások kapcsán -ha venned kell, mert szükség van rá, de egyik se tökéletes... de kocsiból sem a VOLVO legújabbat veszed, igaz? hanem ami megfelel és meg tudod fizetni... - majd jó utat kívánva egymásnak elváltak útjaink.
Pont lekéstem a buszt, úgyhogy kénytelen voltam ülni vagy félórát a megállóban, s már mikor beállt a busz, gondoltam, ez nem kerek, hiszen -az ott szokottól eltérően nem alacsonypadlós volt-, de gondoltam a mára kimért macerán már túljutottam, így felmásztam és vártam a legjobbakat. Fülembe visszaköltöztettem a rádiókat, és nyugodtan be is gubóztam... egészen nemtommeddig... de még ment a 94.8, tehát nem lehettem megyehatáron túl, mikor azt veszem észre, túl sokat vár a busz a megállóban, legyünk akárhol is...
Kiderült, hisz a következő mondat nekünk szólt: mindenki szálljon le!
Ennyi infót kaptunk, majd később kiderült, ez is mentesítő volt, mert a soros lerobbant.
Én utolsóként kászálódtam le, s perceket tanakodtunk a busz mellett a megállóban -sofőr fenn a buszon-, mikor én odamentem a nyitott ajtóhoz s megkérdeztem, mégis most mi a retek van... a helyzet az volt, hogy hibajelet látott a sofőr -ékszíj túlmelegedésről- s nem kockáztatta meg, hogy az menet közben besüljön, így itt e szent helyütt várjuk be a mentesítőt, mely előreláthatólag cirka 10 percen belül itt is lesz.
Én megosztottam utazóközönség kényszerűen lecövekelt tagjaival ezen infót s vártunk. A buszmegállóban volt egy pad, de arra nem tudtam leülni, így támasztottam pakkommal mankóimat... egy hölgy azt mondja egyszer csak mellettem: "Kellene a járműparkra is fordítani egy kicsit!"... némmámondom!!!! Nem bírtam ki, s rögvest szajkóm elő is bukkant:
"Jaj már, de elégedetlen!!! Hát van egy csomó új stadion!!!"
Esküszöm nem volt rajtam egy árva Szoli-kitűző sem, szintúgy esküszöm nem is kacsintottam, ám hölgy értette... azonmód válaszolt is: "Azért nem kellene mindenért Orbán Viktort hibáztatni!"
Nem bírtam ki: "Nem is! Azt a szentembert!! ... Gondolom tegnap -utólag szúrom közbe: márc. 15-én- a Múzeumkertben tapsikolt egy sort könnyek között!"....s vigyorogtam ehhez -leginkább mert kiabált az összes csípőm, jobb bokám és összes térdem-, de ő meg nem..., ellenben többet nem társalogtunk, így egymagam álltam tovább.
Mígnem odakeveredett mellém egy úr, s nekem szegezte a kérdést:
"Eltört a lába?"
"Nem -válaszoltam- illetve nemcsak, rokkant vagyok."
"És jó ez így magának? Nem is akar meggyógyulni?" Öööö.... és hatványozottan...
"Nem vagyok beteg. És kösz, jól vagyok." Próbáltam itt lezárni...
"Vagyis nem akar meggyógyulni, ez így magának kényelmes, és tökéletesen megfelelő? Akkor ne is csináljon semmit!"
"Amit lehet javítanak az állapotomon..." s folytattam volna, én naiv, de eddigre odaért a neje is -gondolom- és kórusban:
"Ha magának így jó, ne is gondolkodjon semmiben ami segíthetne!!!"
Na, itt szakadt el a cérnám... lépni sem bírtam, tökömtele volt mindennel, fájt a térdem-bokám-csípőm és egy faszfej ilyen hangnemben próbál valami csodaszert rám tukmálni!
"Tudja mit?! Mert így akarom! Akár érdekelhetne is, de ezt a hangnemet kikérem magamnak, semmit, de tényleg semmit nem tud rólam, csak látott bennem egy potenciális palimadarat, ez undorító és tenyérbemászó, takarodjon a közelemből!"
Hát, köpni-nyelni nem tudott -valamit gagyogott a keleti orvoslás misztikumáról és vastagon kikent nejével arrébb kotródtak... én meg aszittem fájdalmamban utánuk hányok... bocsánat.. de nem tettem, csak vigyorogtam.
Kisvártatva -nekem több napnak tűnő idő után- megérkezett a mentesítő -szintén nem alacsonypadlós, de még pláne csuklósse-, melyre egy önként jelentkező úr -az iménti csevej kényszerű hallgatósága- segítségével felküzdöttem magam -előbb persze le a járdaszigetről, mert az úttesten állt meg a busz- és igyekeztem nem saját dugámba dőlni... ennek örömére egy hölggyel beszélgetni kezdtünk, s volt közös témánk, a nagyiság, melyet ki is veséztünk, majd célt érvén, ismét segítséggel, lejutottam a buszról. Onnan már csak az egomi tankcsapdás járdákkal kellett megbirkóznom, hogy eljussak Apuig.
Este még kis politizálás, köntöspróba, aztán alvás. Reggel pedig vissza. Köntössel együtt, mert le kell vágni belőle, de ez mellékszál, hiszen az út maga ami miatt most klaviatúrát ragadtam.
Kacifánt járda megint, aztán végre busz, mely szerencsére most alacsonypadlós, leültem, elhelyezkedtem, s hallom, nem indulunk, hanem sofőr fennhangon telefonál... valami hibajel... de meggyőzte központ, hogy megyünk... már meg sem lepődtem. Tehát kis késéssel -melynek következménye egy órás ücsörgés lett az Etelén, de itt még nem tartok- indultam is. Pesten metró, mely most eseménytelen volt, aztán villamos, mely szintén nem alacsonypadlós, de ez csak kekec... leültem a babakocsi jelzés mellé a szóló ülésre, s egy fiatalember beállt a szabad helyre így, elém. Épp a hídon mentünk át, én voltam háttal a menetiránynak, mikor villamos fickós féket vágott be, melynek következménye az lett, hogy snájdig fiatalember azonmód nekem is lódult,ott, azon szent helyütt...én meg egyik kezemmel tartottam két mankóm s egyben nagy batyum, másikat pedig önkéntelenül felkapva, s mintegy védve magam megálljt parancsoltam neki, halovány dunsztom senincs mely testrészét érintve ezen akcióm során, de gyakorlatilag álla a koponyámon csattant. De nem esett ki egy foga se, nekem meg nem szakadt be kobakom, így lefejtette magát rólam, elnézést kértünk egymástól zavartan mosolyogva, majd villamos ment tovább, mi meg ketten kétfelé néztünk a továbbiakban...
Leszálltam a végen, s sovány malac vágtában rongyoltam elébb lift, majd jegyautomata, majd busz felé, mely sajna addigra légies könnyedséggel húzott el. Így épp egy órát ülhettem a buszvégen, mire végre hazafelé indulhattam.
Szóval, mit nekem sínfutás! Kalandos az életem, mert így akarom!
Szerző: talemaunique
Szólj hozzá!
Címkék: közlekedés volán villamos kontroll talema esztergom csodaszer bkk sínfutás
dexter
2015.03.13. 19:06
Végignéztem.
Jelent-e valamit? Naná... például azt, hogy amibe új életemben szeretek bele, az csalódást is okozhat...
/Dexter esszencia ehunnan ni/
De előbb a folyamatról, mely évekkel ezelőtt kezdődött, muszáj pár gondolatszerűséget jegyeznem. Boldogult AXN hozzáféréssel bíró időkben -persze lehet, hogy nem is, hanem valamelyik vécsatorna, de ha ennyi hibádzna memóriám néhai raktárában, nem az lennék, aki..., ugye...-, sokszor belefutottam a sorozat promójába, de kivétel nélkül minden alkalommal -volt is bármely epizód bármely részletét citáló elem is-, valami zsigeri ellenállást, olyan bizonytalan, de tudható ellenérzést hívott életre bennem. Nem a fazon, nem a képsor, nem a gyilkosság -mert ez egyértelmű volt, s a horror-mániám miatt ez max plusz pontot jelenthetett volna-, hanem minden együtt, az attitűd miatt. Hiszen szinte mindig volt valami a spotokban, ami így vagy úgy, de a monoteista valláshoz köthetővé tette -agyam helyén legalábbis- a történetet, s még mindig nehezen viselem ezt a viccet, így igazán nem is haraptam rá.
Aztán jött a The Walking Dead, ami nagyon is oké, és sírok, hogy nincs több járkáló... valamint a legyőzhetetlenként létező MISFITS, melyből azóta sikerült csengőhangot is TALÁLNI, s ez jelöli a családom hívását a teflonon, mely jól példázza e fazonok helyét nálam . Utánuk jött egy elég sivár időszak, hiszen az általam elérhető s még nem látott horrorfilmek száma igencsak apadni látszott, mígnem egyszer ajánlatot kaptam -előző életem darabja által, aki ahhoz a nagyon szűk körhöz tartozik, mely szerves kapocs egy számomra letűnt és iszonyatosan hiányzó korhoz-, a TOTÁL SZÍVÁS-ra, és el is kezdtem nézni, de valahogy az első rész derűje nem passzolt az akkori hangulatomhoz, így feladtam... -most már tudom, hogy balga vagyok és nekifutok újra...- s ezzel eljutottam ide.
/Gyilkossági csapat innen e/
Néztem. Eleinte azért, mert nem volt más. Tényleg az én életem nem egy pezsgőspohár... A fájdalom-nemlehet-politika Bermuda-háromszögben a kikelet reménye jóideje veszni látszik, de ez nem dexterikus, tehát visszahajózom életem szeletéről... ha érted... Aztán kezdett igazán érdekelni, A_TÖRVÉNY, elég beteg dolog, s azt hiszem Harry -meg utóbb kiderült, az általam első pillanattól rühellt Vogel- teremtette meg egy ártatlan, rettenetes tragédián átesett sérült kisfiúból a precíz sorozatgyilkost, csak mert Harry, "látta" a Sötét Utas-t akinek létezéséről maga Dexter sem tudott, de Vogel tanácsára a kétségbeesett Harry beidomította erre az általa elvileg óvott gyermeket.
/Persze, hogy nem ilyen a Dark Passenger, de ez az adaptáció nagyon tecc/
Ahogy teltek az évadok -volt, hogy egy évadot egy nap alatt é.: 24 órán belül néztem meg, mert dramaturgiailag nagyon ott van, közben van, hogy majd' elalszom, de az utolsó perc mindig kihúzza a gyufát..-, majdnem megszerettem. Sőt, volt, hogy kifejezetten imádtam... nyilván az INGE miatt, hisz nekem max ennyi maradt....
/Emblematikus erősférfi billog lakása/
Ám az mindig ott volt, hogy kivétel nélkül szar nőkkel akad össze. Aranyos ahogy Ritát "megmagyarázta", de ez nem menti pl Lila-t, magát Rita-t sem, sőt aztán Hannah-ról nem is beszélve...(Mellesleg nekem ne mondja senki, hogy Rita-t nem Dexter nyírta ki...)
Az utolsó rész pedig...nem is tudom. Nyilván nem lehet hepiend a befejezése egy sorozatgyilkos történetének... de valahogy én többet vártam. Néhány nappal ezelőtt láttam egy képet:
/Öregdex innen sejlett fel/
Úgyhogy én -naivan, ami butaságomhoz méltó is- valami nagy horderejűt és egyben bagatellt is vártam: a világ leghosszabb szériájában komótosan megöregedett és vagy ezer arra rászolgált latrot a nihilbe küldő labortechnikus végnapjairól, vagy mittomén... ehhez képest otthagyta Harryfia gyerekét arra a luvnyára és lelépett favágónak tökömtuggyafalvára...
Persze van ami nem rontható le semmivel sem Dexter kapcsán, s az a magyar szinkron. HAÁS VANDER PÉTER egyszerűen maga a tökély. S amikor krokodilok ölni tanulását vagy kuduk vonulását narrálja, -valamelyik természetfilm-csatornán- akkor is előhívja azt a bizsergést, ami nélkül Dexter nem lenne több ócska, nézettséghajhász gyilkosnál. Ám így, ezzel a hanggal és MICHAEL C. HALL tekintetével, nálam elvinni látszott -legalábbis MisFits-cel megosztva- a pálmát. Ám az utolsó csepp, mely eldöntötte a kérdést nálam, hogy csalódtam ebben a majdnem megszeretett filmben, az az egyik utolsó jelenet. Melyben Deb lélegeztetőgépét kikapcsolja a hős...mondván, szegény Debnek legfeljebb az önálló lélegzésre jutna agykapacitása, így nem számíthat életre, bármi is történik, még ha életben is marad.... Eldőlt. Nálam eldőlt, hiszen aki így tesz voksot az eutanázia "mellett", legyen az egy busznyi apáca akár.... vagy egy született gyilkos is, az nem érdemes a továbbgondolásra. Mert az eutanázia kifejezetten "jó", de legalább ennyire fontos, hogy megfelelő feltételrendszer érvényesüljön az "alkalmazásánál". Csakis és egyedül az dönthessen erről, akit ez érint. S csakis akkor, amikor döntési képességének 100%-ban a birtokában van, ha nem tett erre vonatkozó -s jogilag bizonyító erejű- végzést/nyilatkozatot, s olyan állapotba kerül amikor már nem tud nyilatkozni, akkor senki ne dönthessen helyette. Sem családtag, sem bizottság, sem senki. (DE VAN AKI EGYENLŐBB...)
Tehát Dexter tette, Deb "megmentésére" nálam eldöntötte végleg egy nehezen induló, ám rácáfolva erre igen szépen ívelő sorozatgyilkos-történet lehangolóan csúf végkimenetelét.
A főcím viszont nagyon tetszik, s ahogy a snitt végén bebújik a fehér pólóba majd sétál a gangon, az pazar. (Mellesleg egy rész elején, mikor Harryson pici még, a cipőfűző elszakad, a kávé kiömlik, a póló foltos, s ez tökéletes geg... leakalap szint...) Ide is akartam TENNI, ám találtam egy sokkal jobb kontrasztot. És nagyon örülök, hogy nem ez maradt, de érdekességnek remek, hiszen így még jobban értékelem a véglegest.
Kocckilincs
2015.02.23. 11:25
Nyelvújítok, mert muszáj.
A ház, melyben lakom, egy lakópark egy sejtje, s bejárata egy pöttyet átgondolatlan tervezés alapján készült, mely sztenderd használat közben legfeljebb költözésnél vagy nagy háztartásigép-csere alkalmával okozhat gondot, ám nekem ahányszor csak mocizom, mindannyiszor meg kell ugranom a szűk hely, kanyarodós kurfliakadályát.
Tolatva állok be a mocilakba (a mocimmal, ugye), ami néha egy ívben sikerül is, de sokszor képes vagyok fenn akadni a nyitott ajtóban, hiszen tolatva, épp mociszéles helyen kanyarodva, agy nélkül, kalandos dolog ez, na... hiszen a villanyóra-szekrény miatt picit sem kényelmes még gyalog sem a bejárat kívülről...:)
Szegény fal pedig nem nagyon tolerálja a kilinccsel való találkozást. Kívül ajtógomb van felszerelve, hiszen mágneszár nyitja az ajtót, belül mégis van egy vakkilincs -melyhez nem tartozik zárszerkezet... ennek szakimagyarázatát el tudom mondani, de e helyütt nem érdekes-, így a kilincs vályúszerű lenyomata már nyomot hagyott a kis helyiség falán, amit mostanra már muszáj volt orvosolni.
Azt találtam ki, hogy -mivel van távtartó gomb a padozatba építve, csak éppen funkcióvesztő közelségben a zsanérzathoz-, a falra kell egy lemezt szerelni, mely megakadályozza a fal állagromlását. (Kézenfekvő megoldás lett volna a mondjuk deszkából készült kvázi lambéria, egy párnafa, mely a kilincs magasságában végigfut a falon, csak hát nem volt annyi deszkám... meg hát, ott minden fehér és fém...)
Szóval, megbeszéltem alsó lakóval -mert ugye ez a közös helyiség, ahonnan a két lakás és a két sufni nyílik-, hogy egy lemezt szereltetek fel, szívességből, a mesterrel, aki amúgy is tökéletes profi a lakatosmunkákban és aki élhetővé tette amúgy is a lakásomat.
Misimester ismét készséges volt, ahogy SZOKOTT, s megoldotta amit én elrontottam, s azóta egy csilli-villi lemez díszeleg a kilincs vájta üreg felett, vagyis megmentődött a fal. (Most már csak azon cidrizem, hogy a kilincs maga ne adja fel a sokszori trauma okán... de ezen a folyón majd akkor megyünk át, ha a partjára érünk...)
Tehát megmentettem -pontosabban Misimester- a falat. Most már csak a kilincsnek kell drukkolni, de ennyi belefér, el is megyek kenyérért a mocival s hazajöttömben tesztelem a lemezemet.
Köszönöm Misimester!
Erik a viking
2015.02.18. 19:43
Nos, nem a FILM, pedig az se rossz, ám az én ERIKEM nyomába sem érhet.
Tegnap este már éppen kikapcsoltam a gépet, néztem valami Denzel Washington izgiséget -valami horrorszerűség volt-, és készültem az éjszakára, reméltem, ki tudom pihenni magam, hiszen ma, tudtam, megyek onokát dögönyözni. Ám ekkor hívott Hármaska, hogy küldött nekem egy videót, azt nézzem meg de mindenképp, mert annyira büszke elsőszülött fiára, hogy csak na!
Így nem tehettem mást -"..mint közelebb vittem a medencét a házhoz..." ki tudja???-, s megnéztem. Majd megint és megint és azóta vagy "szásszor"... Íme:
Aztán csak aludtam valamennyit, és reggel jött is értem a Támogató szolgálat s mentünk Erikhez.
Úgy alakult, hogy ugyan nem sokat, mégis többet lehettem ott, mint számítottam rá, hiszen egy mára tervezett szállítást lemondtak, így csak ez a cél volt a délelőttben, vagyis ismét dögönyözhettem onokámat boldog odaadással.
Igazi férfi!!!
És nem ismer tréfát, ugye?!
Drága kincsem!
Felhívnám a figyelmet igen férfiasan kék ruhája mellrészén látható viking hajóra, mely méltán hivatott igazolni a nincs véletlen alapigazságot!
Etettem is és újra megcsodálhattam, hogy milyen áhítattal néz édesanyjára, aki ugye az én picike kislányom... és ez maga a csoda. Elképesztő a teljes odaadás, és teliszájjal nevetés, vagy hosszas magyarázás amit kivált Berta mosolya Erikből.
Persze, ez a normális és minden baba így viseltetik, csak minden baba nem az unokám és minden babának az anyukája nem az én kicsi lányom... ehhh... ellágyult közhelyes nagyi vagyok.
Úgy elfáradtam, hogy hazafelé elaludtam az autóban, és még mindig csak vánszorgok, de még jó, ezért a fiatalemberért!!!! Ugye?
Erik a ringlispíl!
2015.02.17. 21:25
"014. 11. 25-én született, tehát még nincs három egész hónapos és így csinál:
Tünet
2015.02.12. 00:46
Nekem tüneteim vannak. Mi több!? TÜNETEIM!!!
És nem tudom kifejezni, hogy mennyire de mennyire örülök ennek.
Most értem haza, tehát még nagyon friss a mai tünet. A Tünet tünete... jaj, de ostoba ez, de kijött, na.
Szóval, Gőz István okán, meglehetősen beleszerettem ebbe a játékba. És most nem a mairól, hanem a módról beszélek, ahogy ez a társulat kezeli, közelíti meg s adja át nekem a szemüvegükön át tapasztalt valóságot.
Szerencsére már nem voltam Tünetszűz, hogy így mondjam, s a lenyomatok -az utolsó "találkozás" által- ITT érhető nyomon.
A maira a fészbúkon akadtam rá és rögvest rá is törtem a -számomra eddig ismeretlen- Jurányi Produkciós Közösségi Inkubátorház-ra. Virtuálisan persze, hiszen őket is ott értem el, s rákérdeztem rögvest a rokijegyre, hiszen ha az nem létezik, nekem esélyem sincs eljutni, pedig nagyon meg akartam nézni. Készséges hölggyel beszéltem -váltottam pár szót cseten-, s megnyugodhattam, mert azonmód el is tette számomra a két jegyet, így már csak várnom kellett s bízva bíznom Magdában, hogy jegyezze meg az utat... például... meg hozza a párnám.. például.... meg adjon kölcsön a jegyre, mert nekem csak holnap utalja oep-néni a segélyem... Magda szintúgy, mint -elnézést, Jurányi "néni" nevét mea culpa, elfelejtettem- a hölgy együttműködő volt, így csak ki kellett várnom, hogy ideérjen a naptár.
S lám!
(Az első sorban ültünk s ez jó is volt, hisz itt ki tudtam nyújtani a lábam, bár egyszer majdnem elgáncsoltam akaratlanul az egyik színészt -a_rákot-, mikor átszaladt a szín határán egyik szélről a másikra, egyszer pedig a látszat ellenére elfoglaltam mankóimmal a kelléknek kinézett nekem szomszéd "üres" széket...)
Csak néhány elemet emelnék ki, mert zsong a fejem megint -hiszen kevés agysejtem nagy térben zizeghet s ilyenkor gellert kapnak...
- Elfoglaltuk a helyeinket s elsötétült a tér. Majd félhomályban derengeni kezdett a felsorakozott társulat s egy rák, amint "mellettem", ahol bejöttem, pontosan ott, aki/ami háttal a nézőknek s szembefordulva a színészekkel ül egy széken. S én rettegve vettem észre. Nem túlzok, a frász állt elém! Eddig is ott volt? Ott jöttem el mellette?
Nyilván nem, de nem tudom elmondani azt a megdöbbenést és kérdőjeláradatot, melyet ezen embernagyságú -s emberarcú- rák okozott nekem.
- Több mondat is volt, amik külön-külön is megjegyzendőek, s melyeket egy az egyben el is felejtettem.
Nyúl?
Nem akarok beszélni veled....?
A vékonybél...?
Szex?
Születés?
A rák előző életében kapucnis csóka volt?
- A blikfangok, ahogy előadták ezt, nettó elképesztőek voltak, maximálisan kihasználták a tér, a test, a testek s ezek kombinációinak lehetőségét.
- Gőz Pista zöld-hályogja.
Egy szó, mint száz, megint nagyon élveztem ezt.
A fogadtatás -mármint a rokiság, a jegy, a jurányisok, akikkel találkoztam- kifogástalan, sőt, kifejezetten barátságos és a vártnál is sokkal jobban segítőkész volt.
Az odajutás nekem egy kaland volt, macskakő, lépcső, meredek lefelé.... de nagyon megérte!!!
Ráadásul a kiállítást, mely a darabhoz fűződik, csak az előadás előtt pár percig tudtuk megnézni, tehát gyakorlatilag semmit sem fogtunk belőle, hiszen csak a darab megnézése után nyernek értelmet igazán annak részletei. Ergo: vissza kell mennünk.
S tán, még arra a fájón hiányzó idézetre is rálelek majd, ami már az előadás alatt is a fejemben lüktetett s még akkor ki is hullott valaha tenger eszem néhai helyéről.
Egy KRITIKA, mely nem az én dilettáns szememmel látja, amit a TÜNET EGYÜTTES csinál, s én nagyon élvezem.
/Képek innen/
Szóval, mikor lesz már ennek vége????
2015.02.10. 17:41
Megjelenés: 2011.09.30. 07:57, és ugyanott tartunk. Vagyis dehogy! Azóta leépült már minden, és én kezdem úgy érezni, hogy ez néhány szigetecskét leszámítva mindenkinek tökéletesen megfelel.
"Azt csinálok, amit akarok
Ma háború van, holnap béke
Nekem jelentenek ezek a mondatok valamit.
Egy hangulatot. A biztonságot. A szerelmet.
Ugyanakkor azt az okos, már-már félelmetesen előrelátó gondolkodást, amivel az ezeket a sorokat leíró s azt megéneklő emberek élnek. (Mert ugye a történelem ismétli önmagát... hiszen az egyes emberek az útjukon mindig máshol tartanak, más leckét megtanulni kénytelenek, s hiába, aki már előrébb jár kénytelen újra átmenni a másikat okulni késztető tapasztaláson... ez a karma...) ((...meg kell jegyeznem, a belinkelt karmamese -ahol elsődlegesen Earl tantusza a lényeg, mely leesik- mellett a kommentekben rejlő éééérdekes "emberi" hozzáállás sem mellékes...:))
És rettenetesen apropója is van mindennek, de sem biztonság, sem szerelem nem játszik most, viszont egyfajta hangulat mindenképpen.
Kontroll Csoport: Azt csinálok, amit akarok
nyilván tartanak
tôled
tartanak
tôled
nyilván tartanak tôled
üvöltök
hallgatok
azt csinálok, amit akarok
megszökök
maradok
azt csinálok, amit akarok
feljelentek
lebukok
azt csinálok, amit akarok
védekezek
támadok
azt csinálok, amit akarok
azt csinálok, amit akarok
Nyilvántartanak
nyilván tartanak
tôled
tartanak
tôled
nyilván tartanak tôled
szeretkezek
gyilkolok
azt csinálok, amit akarok
építek
rombolok
azt csinálok, amit akarok
termelek
fogyasztok
azt csinálok, amit akarok
megszületek
meghalok
azt csinálok, amit akarok
azt csinálok, amit akarok
azt csinálok, amit akarok
azt csinálok, amit akarok
S ha már... szeretett vezérünk, viktoriánus királyunk megmondta -és folyamatosan ismételgeti, egyre bővítve ellenségeink... ja, ellenségeitek, hisz én is egy vagyok a gyűlölt ellenségcsoportok egyikének tagjai közül-, hogy háború van, s harcolunk (jaj... bakker.... még mindig nem bírom megszokni, hogy én már királyi szóval nem tartozom a narancssárga közösbe, bár ezt kicsit sem sajnálom, de azt mindenképpen kikérem magamnak, hogy a hazámat tekinti gyarmatának ez a törpe...), szóval ha már háború, a KCs erre is megmondta a magáét.
Kontroll Csoport: Ma háború van, holnap béke
Ma háború van, holnap béke
de mikor lesz már ennek vége
ma háború van, holnap béke
de mikor lesz már ennek vége
Ma béke van és holnap háború
az ember szíve mégsem szomorú
ma béke van és holnap háború
az ember szíve mégse fáj-áj-áj-jáj-jáj
nincs semmi baj szívem
azt súgja a szívem
ebben az országban
ebben az órában
ebben a percben csak te vagy nekem
a
szerelem
"... vagy Orbán VIktor is rájön, és rop velünk egy csűrdöngölőt..." /Ági/
Íme a csokor, ahol a többi igen okos, eredeti és feldolgozott Kontroll Csoport felvétel megnézhető.
Szóval, mikor lesz már ennek vége????
"
ITT az eredeti.
És hol a hazám????
Férfi rózsaszín ingben
2015.02.08. 15:36
Persze megint nem itt kezdem, hanem ... hanem nem is ott... kezdjük a tegnapnál, mikor is így a nyári következő előtt ...ugye... rendeztünk egy decens kávézást legyezős Lyányommal, s naná, szóba kerültek fontosnál fontosabb témák. Mint a legfontosabb az unokám -Erik, ugye- osztán a blog, osztán a segítőkészség, az önzetlenség, a csípő, a kárcsú boka... és a szín. A rózsa~.
Én, élemedett korú néniként mindig kertelés nélkül elmondom mindenről a véleményem, s különösen azért tehetem ezt, mert buta vagyok. Így nincs "kötőfék", ugye...
Régóta tudott, hogy nem egyezik ebben sem ízlésünk tűsarkakon topogó Lyányommal, hisz egy mérce két végén nézelődünk, ám ezen részletben nem is olyan nagy a távolság véleményeink között. Abban megegyeztünk, hogy aki képes ezt férfiként viselni, az valóban férfi, de ez bizony, nem egyszerű feladat.
Hiszen van ugye a METROSZEXUALITÁS, s a 'rózsaszín ing' nem feltétlenül ebben gyökerezik. Hiszen, ahogy imént mondtam, azt tudni kell viselni. (Mint a nő a magassarkú topánt, pláne a platformtalpat... és nem az olyat, amit én...) A metroszexuális férfi tudja is ezt, de róla nekem nem az az üzenet jön le, mint például róla:
/Öltönypasi ehun lakik ni/
Egyszerűen mást üzen.
Néha elmélázom pasi ügyben, s időről-időre le is írok ezt-azt, mint például azt a rögzült sorrendemet, amit ugyan kicsit megrengetett DAMIAN LEWIS, de még ettől is elég stabil maradt a listám, különös tekintettel az első helyezettre. Egyszerűen JN überelhetetlen számomra. S róla abszolút elhiszem, sőt tudom, hogy képes, sőt, úgy képes, ahogy kell, viselni a rózsaszín inget.
Öltönnyel, keresztbe tett lábbal, kezében egy öblös pohárral, melyben jó bor hullámzik, arcán pedig azzal a velőig hatoló tekintettel, ami ezen férfiak sajátja.
No, igen, s itt az "új" befutó is, hiszen most, ahogy keresgéltem JN ideillő képét, akadtam rá e másoknak már nyilvánvaló párhuzamra. Bár semmi pink, de azért a tekintet ott van:
/Pároskép most itten e/
Ki gondolta volna, hogy miből lesz a cserebogár, mi? Hát, igen. Rómeóból ...
Találtam majdnem rózsaszín inges JN-t is, s itt is fellelhető a párhuzam bizonyítéka, bár nem ennyire szembetűnő, az tény:
/Pároskép ehunnan, ni/
Szóval, mint tudjuk, a szépség relatív. Nagyon szubjektív fogalom, s bár vannak trendek, melyek meghatároznak generációkat, sőt, mégis az individuum, az egyedi különcség viszi előre ezeket a sablonokat. S most e cserebogár mivé fejlődik tova? Hát LUMBER-ré. Mert való igaz, ezt a fazont is nagyon el tudom képzelni rózsaszín ingben, ahogy fent leírtam körítéssel -magyarul nem találtam meg, de nem is a duma, vagy kereskedelmi tárgy a lényeg, hanem az azt átadó kép, ugye:
S még egy megjegyzésem van, amit fent említettem már, s amiben benn van egy olyan opus, ami mindenképpen megnézendő. Ugyan sem pink, sem más ing nem szerepel a képi anyagban, de azt hiszem, ennyit elnézünk e csapat fiatalembernek.
Hiszen, HÁT, MIT MONDJAK...
Kicsit megszeppent, de azért elmegy, na:
/Macsómen ittende/
Orbán Viktor: Nem akarunk multikulturális társadalmat
2015.02.05. 18:11
Nem akarunk multikulturális társadalmat
Nem tettem idézőjelbe, mert egyelőre emésztgetem a hallottakat. (S ideges remegésem nem engedi megtalálni a billentyűkombinációt.)
Az illiberális, az unortodox és ez így együtt már komolyan, nem elég egy pontos elmekórtani diagnózishoz???
Nem, nem régen, nem a múlt század előtti századokból -mert a XX. vége is már eléggé élhető volt itt-ott- hanem ma, a XXI. század második évtizedének Európájában? Itt, még egyszer mondom, Európában, egy potentát, egy demokratikus ország, egy nem nevesen -mert egyik első lépése ez volt a trónra jutáskor-, de akkor is még muszájdemokráciában, az Európai Unió teljes jogú tagállamában, annak az országnak megválasztott -lusta faszkalapok által helyén hagyott, de ez itt most mindegy- miniszterelnöke kiejthet ilyet a száján?
Mondhat ilyet, mondhat ilyet... az én nevemben? A TE nevedben?
Mondhatja, akkor amikor magyarok félmilliója multikultizik a mekiben Dublintól Münchenig?
/Mulitkultiba beletartozik a matyómintától a lecsós rizseshús elkészítéséig minden, idetartozik a heteró szerelem, a házasság és a vallás, idetartozik a szingliség, a nemzetiség, a sokszínű népzene, de idetartozik az esélyegyenlőség -részletezhetem-, a tolerancia, és a ... és a szín. Az, hogy nem vagyunk egyformák!!! Érted? Látom, fingod sincs, nem baj, elismétlem..../
Mondhat ilyet??? KÖZLEMÉNY? REAKCIÓ?
A demokratikus szervezetek lépnek?
Persze, mondhat. Tudom. De könyörgöm!!!
MONDJUNK MÁR MI IS VALAMIT HANGOSAN!!!!!!!
................................
Eddig ezt a fészen írtam, első meghökkömben, mikor vesztemre, főzés közben nem tudtam elkapcsolni a Petőfit, hiszen zene helyett hírek jött, így kénytelen voltam meghallgatni például ezt is.
Azt mondá e Napoleon-komplexusos akarnok, a nevemben, megint az én nevemben, ahogy szokta, hogy "nem akarunk multikulturális társadalmat".
Most jut eszembe, akkor mi van a többiekkel? Akik ugye velünk alkotják Európát, Vajh ők sem akarnak multikulti társadalmat? Mert a bevándorlás rossz (...ilyenkor mindig beugrik nekem URSULA 9:2-től...), mert "... a kultúrák együttélése hatalmas feladat és kockázatos, különösen amikor az iszlámról és a kereszténységről van szó. Magyarország nem vállalata ezt a kockázatot, és a jövőben sem vállalja – tette hozzá. "... vagyis, ha rasi világgá megy, az rendben... de ha idejön tanulni/élni/dolgozni akárki, annak a kockázatát mi -mondá a nevemben- nem vállaljuk. (Részlet, a multigumikép s a meghökkok INNEN, NI)
Tán azért van ez, mert rasi a saját lábán áll. És sajátláb királykisasszonynak ehhez joga van, s örüljön minden orbánszolganép, ahol elméjét pallérozza a mi rasink.
Szóval, egy potentát, egy véleményformáló államember -direkt vagyok nemszexista- hogy a retekbe ejthet ki ilyen vérlázítóan ellenséget nevesítő, ellentétet szító és társadalmi békét aláásó nyilatkozatot???
Bár, megint naiv vagyok. Hiszen az a törpe, aki csakis magát valami vagy valaki ellenében képes meghatározni, s így az idő teljes folyamában csakis valami ELLEN képes létezni, így nonstop harcolni, mi mást is mondhatna???
S persze még naivabb vagyok, hiszen a legutóbbi kirohanása olyan mértékben volt ízléstelen, hogy valamiképp még ennek a baromnak is lazítania kell a nyomást, s ehhez előre menekült... vagy védekezése támadássá lett, hogy valami focihoz közeli izét is előkotorjak már...
Hogy biztos legyen, mi is a MULTIKULTURALIZMUS, ha nem tetszik, kéretik a hátrafelé nyilazásnál maradni...
Fél centivel kisebb
2015.02.03. 18:52
Talán hosszban ez oly sokat nem számít... bár mondjuk szempilla esetében ez meglehetős különbség... de hajhossznál, hogy mást ne említsek ....például a testmagasságot, ugye... ez nem egy áthidalhatatlan különbség.
Ám ma sikeresen megtaláltam ismét egy területet, ahol az elhanyagolhatónak tűnő fél centis difi bizony óriási mértékű eltérés. (Nem, nem mérnöki területről, hanem humán-léptékről beszélek, mert ugye előbbinél tized-század milliméterek is végelegesen ronthatják a sikert, emberéknél meg ennyi fel se tűnik...)
Alaphelyzet ugye az én lególábam, illetve legómindenem, de most a lábam a lényeg, melyre kell az orticipő, persze csak amennyiben járni akarok. (Ez nem túlzás, mezítláb a végtaghossz-különbség és deformáció miatt szimplán nem tudok járni.)
S azt, abból is egy párat lehet évente egy alkalommal felíratni (ITT említettem a szabályozást is), s az ideit ismét Pesten az LBT-nél csináltattam. Most készült el, tegnap mentem próbára, illetve úgy szólt a "meghívás", ha jó, el is hozhatom.
November 24. óta készült!!!!
Ez barátok közt is bő 2 hónap... egyszerűen nem is tudom ezt minősíteni, de sebaj, lépjünk át ezen, (Csak annyi bajom van, hogy az az egy, amim most van, tényleg nem bír ki egy évet is csak épphogy, de ennyi időt aztán végképp... megtörik a kapli, elreped a talp, letörnek a kapcsok. bár tény, az idein csak meglazultak a kapcsok és némelyiket csavarhúzóval kellett beállítanom, de legalább a helyükön maradtak...) Jövőre újra itt csináltatom -ha ez beválik úgy, mint a tucatévvel ezelőtti elsőm, így ez a cipőváltás megint egy év lesz....
11-re volt időpontom, de előbb odaértem, mert a Támogató szolgálatnak így jött ki, de ez jó is volt, mert éppen leültem, s már jött is a cipészem, hogy mehetek befelé.
Felküzdöttem magam a tuti emelvényre, hozta a cipőm, belebújtam, felálltam... és azonnal valami baromi furcsát éreztem.
Két mankó nélkül lépni sem tudtam, s ez csak a legszembetűnőbb volt, de nyomta égnek kandikáló, nem merevített -mint a többi, hanem "magától" merev- nagyujjam, így visszaevickéltem, levettem, szaki bevitte és megkalapálta kicsit. Mikor visszahozta, újra próba, újra "séta" és kezdett bennem érni a gondoltam, a legnagyobb eltérés okáról... de közben akadt egy másik is, ami így, a lábujjam enyhülésével már teret kapott, a merev bokám körüli rész szűkössége, s ezáltal nyomása ügyes-remekül teljesítő lábamra. Ezt is megemlítettem, újra fel -állványra-, újra le -cipő-, s elmondtam a felsejlő emlékem is, miszerint nem-e lehet-e, hogy-e ennek a talpemelése kisebb, mint az előzőé... mert mintha rémlene, hogy Tanár úr a recept írásánál elmondta -megint- nem lehet pontosan megmérni a különbség mértékét, hiszen nincs fix anatómiai pont a lábamon, de szerinte ismét csökkenteni kéne a talpemelést, s ezért már csak 2 centit írt fel a jobb alá. Szóval, kérdeztem, nem-e ez-e van-e?
Visszament a cipőmmel, kitágította a bokarészt és hozta magával a dokumentációt is, s lám, tényleg. Majd, biztos ami tuti, le is mérte a jelen és jövő cipőmön a talpemelés vastagságának különbségét.
Volt 2,5 cm legutóbb
Van 2,0 cm mostantól
Hát, fura. Nagyon fura. Mintha lukba lépnék, de remélem, még alakul.
Úgy egyeztünk meg a hölggyel, hogy március 3-ig -akkorra kaptam időpontot- gyakorlatozom benne -naponta egyszer-kétszer egy-egy óra, aztán lehet ezt növelni-, és mondjuk két hét alatt kiderül jó-e így nekem, ha pedig nem, kell kérnem egy új ajánlást Tanár úrtól és rákerül újra a fél centi. Mert két hónapig garanciális a cipő. 80% támogatás mellett került 17.740 HUF-ba. Tehát még jó, ha lehet javítani, mert átalakítani nem lehetséges, ezzt már tudom (lólábból mártiláb lett s időközi cipőátalakítás csak sajáterőre ment, s ez ma is így van).
Majd lefotózom ezt is, de most a lábamon van s eddig nem jutott eszembe, pedig dokumentálom a dolgot, hiszen ez egy "éééérdekes" FOLYAMAT.
A platformtalp második felvonásának kezdete. egy könnyed NAPSÉTA volt, hiszen eufemizációban nagyon jó vagyok.
Ugye? (Keresés: platform cipő ortopéd, eredménye INNEN E.)
S hogy miért nem fogom megnézni/elolvasni a "több mint négy tucat egy színből"-t? Ha nem érted, nem is érdekes.
Halálos terápia - eutanázia megint
2015.01.29. 12:30
Éjjel megint nem tudtam aludni. Egy megveszekedett percet sem, így filmeket néztem.
Underground - Mélybe rejtve
A gép
Majd e kettő után, olyan fél 4 felé még mindig nem tudtam aludni -amire "szokásos" alvászavarom mellett most éppen a jobb bokám és bal csípőm segített rá-, így belekezdtem egy olyanba, amiről semmit sem tudtam, de már hónapok óta kerülgetett. Igen, ő engem.
Folyton összeakadtunk, de eléggé hajhász címe miatt nem vesztegettem rá energiát, ám most, aludni nem, de elhessegetni sem tudtam e "támadást", úgyhogy hagytam magam és nekikezdtem.
HALÁLOS TERÁPIA
S mi a közös e három filmben?
Egy olyan kérdés, melyet csak a harmadik -s a három közül igazán csak ez nevezhető filmnek, mármint nem technikai, hanem mondjuk kulturális értelemben- fogalmaz meg igazán, de az sem erről szól, de fontos része a történetnek kimondatlanul is, az eutanázia.
Sokszor írtam erről, hiszen fontos része az életemnek ez a kardinális kérdés, és azt gondolom, tőlem függetlenül pontosan szabályozandó e téma. Azt pedig tudom, akár az abortusz vagy a drogliberalizációnál, csak a kérdésfelvetéstől egyesek -s jelen torz érában a döntéshozók legjava idetartozik- heveny keresztvetésbe kezdenek s sátán eljövetelét vizionálják, mert képtelenek felfogni azt az egyszerű képletet, miszerint amit szabad -é.: nem tilos, tehát nem büntetendő-, az nem kötelező mindenkire nézve. Ezek a humanoidok a saját értékrendjüket mindenkire nézve kötelező érvényűnek tekintik, s csak azért nem raknak máglyát és égetik el rajta nyilvánosan a velük ellentmondókat -vagy csak a kérdést felvetőket-, mert lusták... Nem képesek felfogni, hogy a választás egy jog, s ha valaki olyat választ amivel nem értenek egyet mások, attól az még lehet abszolút értékben jó, de legalábbis nem árt a nem amellett lándzsát törőknek.
S a döntésképtelenség -a parancsuralmi rendszer- ma, Magyarországon éppen 2/3-os torz uralomban van, egy nagyon is döntésképes elmebeteggel az élen. De elkalandoztam.
"
Én tudom, milyen úgy feküdni hónapokat, hogy tudom, az élet létezik... Tudom, hogy van, tudom, hogy nekem is volt valamikor... De most, ebben a pillanatban csak egy elmosódni látszó emlékkép, mely elbújik a mindent betöltő KÍN mögött... Csak néha egy varjú ül nyugodtan a kórterem ablakából látszó hatalmas fa ágai között, és néz... Tudom, milyen várni, hogy megmosdassanak, hogy megetessenek, hogy megitassanak... tudom, milyen mikor ezeket megteszik, tudom, hogy rettenetes lesz, iszonyúan fog fájni (az ivás is, bár szívószállal itattak, de a fejem annyira fel kellett emelni, hogy legalább az ne hulljon ki a számból), a mosdatás, az etetés pedig olyan megpróbáltatás, amit még érintőlegesen sem vagyok képes megemlíteni...
Van olyan, mikor dönteni kell.
De soha, senki ne dönthessen az élet végéről, illetve a nem kért meghosszabbításról, csak az, akit érint a kérdés.
Én nem voltam olyan állapotban 3 hónapon át, hogy bármiről dönthettem volna... Vagy előre megteszem ezt, vagy várom, hogy jobbra fordul...nem is, nem fordul magától: vagy én teszek arról (a rengeteg, elmondhatatlanul sok segítséggel), hogy megtaláljam magam.
Minden a döntésen múlik. Élek. Köszönöm!
"
Ez INNEN, s még ITT, meg EMITT is előjött e téma nekem leírt formában. Hol egy film, vagy egy hír, esetleg egy ellentmondásos klerikális anomália miatt manifesztálódik, de mindig velem van.
Előző életemben is foglalkoztatott a téma, de új életemben húsba vágóan éltem/haltam meg ezt és meggyőződéssel -ahogy másban is- támogatom a döntés lehetővé tételét.
Visszatérve a filmre, azt meg kell jegyeznem, hogy a "nem tud járni, tehát nem élet ez" megközelítés meglehetősen sarkos, de itt is csak azt gondolom, amit Hugh Grant el is mond a filmben, ha nem az érintett dönt, senki másnak nincs joga ítélkezni efölött. Csak neki van.
De az érintettnek igenis van joga s ezt tiszteletben kell tartani.
Mindenkinek.
Ahogy keresgéltem most, ráakadtam egy szószpark epizódra, ami Kenny elmaradhatatlan, minden epizódban előforduló -"Picsába! Megölték Kennyt!"- halálát boncolgatja a végletekig, s ez épp annyira tökéletes, mint bármely másik SOUTH PARK elem.
Képes vagy dönteni?
A kép s a következő idézet INNEN. Érdemes elolvasni a teljes cikket!
"Érdemi társadalmi vita sajnos máig nem alakult ki a témában, hisz senki nem mer, vagy nem tud erről őszintén beszélni. Egyes emberek mellette, egyesek ellene foglalnak állást, a szakmai szervezetek pedig leginkább ellene, hisz szervezetként e mellett kiállni kockázatos vállalkozás."
Hanganosztalgia
2015.01.24. 19:43
Letéptem.
Filmet néztem ma délután és feléledt bennem az amúgy is folyamatosan meglévő, de most új örvényt kapó nosztalgia a... a zöld mezők... az emeletes busz ablakán bekukkantó elsuhanó falevelek, a vízesések, az óceán, a birkák, a megkérdőjelezhetetlen segítőkészség, a türelem, a zegzugos utcák, a színes házak... a nyugalom felé.
FÉNYES CSILLAG
JOHN KEATS
Ahogy a port.hu írja is, valóban nyugis, a megszokott fordulatszám töredékén hömpölygő történet, mely a képekkel versekről mesél.
S nekem egy szigettel arrébbról...
ÍRMESÉM egy szelete, ahol ugyan Apollinaire-t idéztem, de Keats is írt -nem véletlenül- hangajelenlétről, hisz ez a világ azon szegletén megszokott látvány:
A DOMBTETŐN MEGÁLLTAM EGY NAPON
E földön többé sose látlak?